Laba diena. Esu labai keblioje situacijoje, nemaniau, kad tokioje kada nors atsirasiu... penkis metus gyvenau nesusituokusi su vyru, susilaukėme sūnaus, jis buvo blogas vyras, galima sakyti, buvo lengvas psichologinis smurtas, jaučiau, kad nemylėjo nei manęs, nei sūnaus, būdavo šykštus. Sau niekada nieko nereikalaudavau, o dėl to, kad nupirktumeme per pusę kažką sūnui, tekdavo primigtynai sakyti: reikia rūbų, reikia batų ir t.t... galiausiai palikau jį. Bet tada prasidėjo tikrasis pragaras...nors nemylėjau jo, bet prisirišimas buvo, gailėjau jo, o kai jis iš nuoskaudos pradėjo mane šmeižti, grasinti , kad atims sūnų, pradėjome labai konflikuoti.Vieną dieną prašydavo grįžti, kitą - užgauliodavo. Ir tada mano gyvenime atsirado kitas - švelnus, geras, visiška priešingybė buvusiam. Paskubėjau, bet pradėjome draugauti. Naujas mylimasis prisiekinėjo meilę, darydavo gerus darbus, buvo svajonių jaunikis..aš su juo pradėjau draugauti, nes norėjau įkąsti buvusiajam už jo išdavystę nėštumo laikotarpiu, kai laukiausi sūnaus.O pamažu stipriai pamilau savo dabartinį vyrą... pamilau už jo gerumą, už nepriekaiįtingą elgesį su mano sūnumi, mano šeima. Tačiau šis rožinis sapnas tęsėsi neilgai. Pastojau. Aš buvau prieš pastojimą, saugotis turėjo jis, o jis labai norėjo vaiko, tiesiog buvau apgauta... nusivyliau, nes studijavau universitete, negyvenome kartu...po žinios , kad laukiuosi, jis supanikavo. santykiai pradėjo kritiškai keistis į blogąją pusę, jis nustojo lankytis pas mane, pastebėjau, kad mano sūnus jį lyg ir erzina, bet nenorėjau tuo tikėti. prieš pat gimdymą pradėjome kartu gyventi, mano mama buvo prieš, norėjo, kad baigčiau mokslus, aš išėjau...padariau klaidą... vyras pradėjo išgėrinėti pirmąją dieną, o kai vakare vaikas jo paprašė saldainių, jis pasakė negalima, negerai, aš užpykau, kam auklėja jei dar net neprisitaikė prie sūnaus, o jis sviedė vaikui tuos saldainius ant lovos. susibarėm, apskaldžiau jį...sūnus išsigando...po kelių dienų išvažiavau gimdyti, o sūnus papasakojo mano mamai kas nutiko, ji supyko, ir labai apsibarė su mano vyru. Nuo to laiko mes nebendraujame šeimomis, važinėjame atsikrai pas tėvus, aš nebaigiau mokslų, nes neišlaikiau paskutinio egzamino, praraja tarp mamos ir vyro tapo dar didesnė, ji kaltina jį dėl visko (deja didžioji dalis kaltinimų - tikri...)jis išgėrinėja, jau kelis kartus buvo dienom užgėręs, kai susipykstam, aš išeinu iš namų ir prižadu negrįžt, o jis pradeda atsiprašinėt, tapt tokiu kaip pradžioje, ir grąsina savižudybe. taip jau kokie penki kartai ...atsibodo būt manipuliuojamai, pasakiau, kad nepalieku, kad pagyvensim atskirai, pažiūrėsiu , ar jis keičiasi, ar meta gerti, o jis sako, kad esu jam jo gyvenimo prasmė, ir be manęs negyvens. aš negaliu savo vaikams leisti jausti tokias nuotaikas (nuo to susipykimo mes nesame susibarę prie vaikų, nei truputį pakėlę balsų).mano berniukas neturi matyti ar užuosti alkoholio, juk jis gali imti pavyzdį iš patėvio...o dukra išvis, nejaus tėvo autoriteto...aš taip pat noriu siekti išsilavinimo, ir baigusi vieną universitetą, tęsiu mokslus, noriu kilti aukštyn, tuo tarpu jis smukdo mane žemyn, . AR teisingai elgiuosi, pasakiusi , kad reikia pagyventi atskirai? nenoriu, kad mane šantažuotų, bet kartu ir bijau , kad tikrai nepasidarytų kažko... ar gali žmogus pasikeisti iš gero į blogą, o tada atvirkščiai? o gal jis niekada geras ir nebuvo?...o gal jis palūžo...mus slegia finansinės skolos, nesutarimai tarp šeimų... bet aš nebenoriu švaistyti dar penkių metų, ir laukti, kol žmogus pasikeis, nes jei nepasikeis, prarasiu sveikatą, kantrybę, o jos reikės dar mano vaikams ir man pačiai...